Jag hittade på så många minnen att jag faktiskt...
Jag började tro att jag verkligen mindes henne.
Men...
... hon kom aldrig och hämtade mig, så jag glömde.
Du vet...slutade låtsas.
Är det en riktig gran?
-Var hittade du den? -Den föll av en lastbil.
-Så fan heller. -Det var kanske en Volvo.
Vi borde ställa den framför huset så att alla kan se den.
-Lawson, var är tvätten? -Skit!
""Jag minns dagen jag avancerade från protegé till förtrogen."
""Jag skulle aldrig få veta hans hem- ligheter. Han trivdes med mysteriet."
"Men när jag funnit första dröjde det inte länge förrän inga fanns kvar."
"Jag var på baksidan av biblioteket när jag fick syn på hans uniform."
""En nytvättad skjorta i påskgult och så den där förbaskade hatten."
"Han gled fram över collegeområdet. Allt hos Tommy utstrålade: redo."
-Jag är Tommy, så du hänger med... -Det låter precis som du.
"Han passerade mig. 'Snygg hatt' sa jag-
-och lockade fram Tommys ökända leende."
"Det var samma leende han gav alla kvinnor som fångade hans blick."
""Leendet som var svaret på alla oönskade frågor."
""Eller leendet mot ett av hans barn, när han kände en hand söka hans."
Den låter bra, men det kan vara en dålig mening.
Det är de allihop och det är därför de hänger i julgranen.
Nej då, men normalt brukar det ju inte vara på...
""Tommy gick ner för trappan, skrek: "Se! Söderns näst mest infödda son.""
"Jag var en av många som var vecka kom för att bli bländad av läraren""-
-""och varje föreställning var värd applåder."
"Tommy stod längst fram och viftade som om han tyglade en inbillad lasso."
-Jag tycker bättre om tjuder, för... -Jag gillar lasso.
-Förr litade han på min bedömning. -Då var det lättare att lita på dig.
Ingen kan dansa Alabama Shuffle lika bra som Bobby Long-
-men den här sötsaken kan röra på sig.
-Varför kan du inte vara så rar jämt? -Vad skulle jag vinna på det?
-Ren, äkta glädje. -Se inte på henne med liderlig blick.
Va? Hon gillar inte mig. Hon föredrar Lawson framför mig.
Du tycker väl bättre om Lawson än om mig, va?
-Du är full. -Vet du vad? Det är jag verkligen.
-Det är lugnt, Lawson skjutsar oss. -Inte i kväll, han är bara min.
Har du berättat nyheten, älskling?
Vi tänkte han efter helgerna kunde flytta in till mig och få mer gjort.
Det är bara nåt vi funderat på.
Lawson är inte kär i dig.
Det är inget du ska lägga dig i.
Jag har sett honom med en kvinna han inte får nog av.
En kvinna som krypt in i varenda en av hans molekyler.
Som uppfyllt alla hans tankar och förvandlat honom till besatt varelse.
Jag har ärr kvar efter den kärleken på mitt ansikte. Har han berättat det?
Har du berättat om skillnaden på äkta kärlek och en bädd som tidsfördriv?
Lugna ner dig. Jag har inte sagt att jag ska flytta.
Jag säger bara sanningen. Kvinnan förtjänar att veta sanningen.
Och du är fri att göra som du vill.
Är jag verkligen det? Äntligen fri?
Jag vill säga nåt när vi nu firar allas våra kärlekar och vänskaper.
"Vän av fiende, jag utmanar dig. Du där, med dåligt mynt i din socka."
""Du min vän, med så förtjusande min""-
-"som ljög när han fräckt såg min hemlighet."
"Hela mitt hjärta krossades under din slägga" -
-"och trots att jag älskade honom för både hans brister och kvaliteter"-
-"var min vän en fiende på styltor med huvudet uppe i ett lustigt moln."
Bravo!
Varför följer du inte med ut och säger vad du verkligen menar?
Måste alla dina ord vara diktade eller är det själva idén? Vara nån annan?
Vill du säga att du är besviken på mig?
För kanske är jag besviken på dig.
Jag har aldrig bett om att få skriva din förbaskade bok.
Din frälsning och min botgöring, va?
Har jag inte betalat?
Nio jävla år!
Jag är ledsen, ska du veta. Jag är så jävla ledsen.
Det är Dylan Thomas.
""Till andra än dig."
Den är lätt.
God natt, Bobby.
Skit!
Mår du bra? Får jag komma in?
Du ställde till med en verklig scen den här gången.
Lawson kommer att lämna mig ensam. Jag har alltid vetat det.
Jag förtjänar det.
Jag kommer att dö ensam.
Han ska inte lämna dig. Han kommer alltid finnas där för dig.
Han klippte sönder min historia och hängde den i julgranen.
-Gumman, jag kissade på mig. -Nu tar vi och bäddar ner dig.
-Seså... -Herregud!
Det är så förbaskat kallt.
Hur är det med honom?
-Jag tror han kissade blod. -Fan, också.
Jag visste att han inte var sig själv i kväll. Han är rädd för läkare.
Det är nog bara nån bakterie, inget farligt.
-Tänker du flytta? -Nej.
Är du kär i henne?
Nej.
Hon är verkligen trevlig.
Ja, det är hon.
Oroar du dig för honom?
Ja.
Vad hände, Lawson?
När jag träffade Bobby verkade han större än livet.
Han gjorde vad fan han ville men hade ändå en vacker fru och barn.
Eleverna älskade honom. Fakulteten hatade honom.
Kvinnor ville ha honom.
Han var så övertygande om min lysande framtid-
-att jag nog själv blev lite kär.
Vi var jämt tillsammans och...
...det fanns en kvinna som jag ville gifta mig med-
-och hennes väninna blev stormförälskad i Bobby.
Han började vara oftare med oss än han var hemma.
En kväll hade yngste sonen en ligamatch.
Han var bra på att nicka.
Jag sa "ett glas med tjejerna först"" och lovade följa med till matchen sen.
Han sa hela tiden att han måste gå.
På nåt sätt blev ett glas två...och tre.
Sen kom idioten, dekanens systerson, och sa att...
...han låg med min tjej, och alla visste det utom jag.
Jag gick efter honom och han fick in en sving.
Bobby gick emellan och han knäckte Bobbys ansikte rakt av.
Bobby blev helgalen och gav grabben en rejäl omgång.
Det hade blivit så sent.
Jag visste att Ben väntade.
Men när vi kom dit var han borta.
Alla var det.
Han skulle aldrig ha varit ensam.
Han var bara en liten pojke och det var så mörkt.
Det är för mycket folk som har så förbaskat bråttom på den där vägen.
Ingen förare hade kunnat se honom.
Han var så liten.
Gud, han älskade sin pappa.
Juliette sa till Bobby att ge sig av och aldrig komma tillbaka.
Hon behövde en bättre man. Det var vad hon sa.
Så ni kom hit?
Verkade vara en bra plats att skriva på. Det var långt borta...
...med bra universitet. Bobby kunde börja om.
Jag tyckte jag måste vara här med honom.
Om det inte varit för min skull den kvällen, kanske saker och ting inte...
Jag vet egentligen inte vad som hände.
Vi läste för många jävla böcker.
Det är nåt med den här stan.
Så är det bara.
Du borde sova lite.
-Jag gjorde frukost på sängen till dig. -Tack.
-Har vi hört från mannen än? -Nej, borde vi väcka honom först?
Kan du ge mig skjortan där?
Tack.
God jul...till mig.
Snygg hatt.
Upp med dig, vi ska åka till doktorn. ta bort det där från din kuk.
Varför bryr du dig? Du strimlar ju allt.
Det betyder inte att jag vill se min bok bli nedkladdad.
Jag fick lust att läsa nåt tilltalande om mig själv.
-Hittade du nåt? -Inte precis.
Jag ville inte förstöra för dig och Georgianna.
Jag menade inte det jag sa.
I går kväll var jag helt borta, jag vet inte vad som sas, vill inte minnas...
-Kom! -Ja, julklappar!
God jul!
Det var vårt hem den kvällen, allas vårt hem.
Vi visste vi måste berätta sanningen men varenda dag kändes som fel dag.
Och julen är lika bra som nån annan dag att tro på sagor.
Den natten påminde både Bobby och mig om en tid vi valt att glömma-
-tills hon dök upp. Det kändes skönt att minnas.
Även om det bara var för en kort stund.
Åh, jag är så mätt.
-Jag med. -Jag med.
Jag önskar att det snöade.
-Jag med. -Jag med.
Men jag älskar regnet.
-Jag med. -Jag med.
Kom igen, du måste pissa nån gång.
-Jag kan inte när du ser på. -Jag har sett dig tusentals gånger.
-Plötsligt är jag blyg, okej? -Pissa nu.
Det är förmodligen inget alls.
Jag har hur som helst levt tillräckligt länge. Vad kallt det är.
-Det var klart, jag pissade klart. -I helvete heller. Ljug inte för mig.
Det var kanske lite rosa. Jag går inte.
Lawson, har du några noveller som du inte eldat upp eller klippt sönder?
På engelskan måste jag skriva nåt och läsa upp för hela klassen. Helvete!
Du är ju bra på engelska.
Jag är bra på att läsa engelska, men jag är ingen författare.
-Vad fan har du på dig? -Lorraines! Du låter dem samla damm.
Du fryser hellre än har din mammas kläder. Den här, och hon som bar den-
-är mer värda än hundra som inte uppskattar dem.
-Är nåt på tok? -Tänker du berätta?
-Berätta vadå? -Vi ska ta med Bobby till läkare.
Han pissar fortfarande blod. Han har skjutit upp det i veckor.
-Hoppas du inte bär damunderkläder. -Jo, det har jag.
De för tur med sig. De kommer ta av dem och sätta ett nummer på mig.
-Alla har sett min snopp. -Ja, alla vill se din snopp.
-Och min häck. -Nu åker vi.
Vad var det jag sa? Ett jävla snöre i häcken!
Var är Bobby? Jag gjorde "andouille gumbo"- skiten han älskar.
De behövde ta fler prover.
-Är han frisk? -De tror det.
De ska bara kolla hans tå för att vara säkra.
Då kanske du vill bjuda hem Georgianna på middag.
Jag tror hon jobbar. Är det nåt som hänt som jag inte vet om.
Jag har en date.
-Säger du det? Den första... -Ja, på tiden att jag får ett liv.
-Kul att höra. Är det en ny klänning? -Ja, på sätt och vis...
Bobby har rätt, jag ska inte låta Lorraines kläder samla damm.
Hon var jättesmal, du skulle ha sett mig dra upp blixtlåset.
-Se bara till att det förblir uppdraget. -Jag är en stor flicka sen ett tag nu.
Är det där ett anlagstest?
Jag fick det av min handledare men tänkte kasta det.
Om han anser att du klarar college, så ska du gå på college.
-College kostar pengar. -Det finns stipendium.
Jag kanske måste åka härifrån.
Kanske det.
Jag måste gå.
-Hämtar han dig inte? -Nej, vi ska ses på ett ställe.
Promenera inte ensam från hållplatsen. Ring mig hos Ray och Ruthies...
Jag fixar skjuts. Dessutom borde du vara med Georgianna.
Du har inte sovit över sen...före jul.
Du sa du ville se mer av New Orleans musik och det här är en bra början.
-Jag känner honom. -Gör du?
-Hej, gumman, vad gör du här? -Sean tog med mig hit. - Junior.
Trevligt att få träffa dig. Jag har sett dig spela, och du är jättebra.
-Jag visste inte att du spelade sax. -Jag spelar inte så mycket numera.
Jag har inte...
Jag har inte lungor för det.
-Hur är det med Bobby? -Bättre än vad du låter.
-Så du har ryckt in igen... -Jag vill presentera nån för dig.
Är det inte den lilla söta Purslane?
-Du minns mig väl inte? -Nej, tyvärr.
När din mamma spelade här satte hon dig där borta.
Och du var så söt. Mitt jobb var att hålla dig med Shirley Temple-drinkar.
Minns du det?
Junior brukade spela med Lorraine. - Du var väl med i bandet?
Hon och Junior var vår bästa kväll här. När de inte käbblade...
Lilla Purslane... Kom tillbaka och hälsa på Tiny igen.
Shirley Temple-drinkarna bjuder huset på. - Vi ses sen.
Var du verkligen med i Lorraines band?
Ja, det är klart att jag var. Det var alla på den tiden. Så var det bara.
Lorraine och jag stod varann nära ett tag.
Jag minns sista gången hon hade den klänningen. Den är lika snygg på dig.
Nu måste jag gå. Jag är glad att du kom, gumman.
Varför har du inte berättat att din mamma var sångerska? Vad häftigt!
Jag vet inte. Det var så länge sen.
Vill du ha en drink? Jag är redo...
Jösses, har du bråttom att komma hem?
Ja, såvida du och Purslane inte längre vill ha mig där.
Så du har fattat apropå oss till slut. Hur lyder domen?
Jag har en njurinfektion. Jag har fått medicin. De sa jag måste sluta dricka.
-Och tån? -Det är bara svamp.
-Ja, du har tur och blir bra. -Visst, men om det nu inte var så.
-Vad menar du? -Jag såg er på julafton.
-Ligger du med henne, Lawson? -Nej, hur kan du tro det?
För att hon blir mer tilldragande för var dag, för att hon är en ung kvinna.
-Hon är kär, vi vet hur skönt det är. -Hon är en barnunge, Bobby.
Hon är arton. Min fru var arton när vi träffades.
Det var kärlek vid första ögonkastet.
Inget hände. Den där kvällen gick ju allt lite snett och hon blev nog rädd.
-Hon kände sig ensam och frös. -Jag antar att hon inte var den enda.
Kom bara ihåg att hon är Lorraines dotter.
-Du är svartsjuk. -Absolut.
Fan, jag är inte värd så här mycket.
Nej, fy fan.
Vintern känner sig aldrig riktigt hemma i New Orleans.
En ovälkommen besökare som stannar så länge att vi inser vad vi saknar-
-och lämnar oss i tid för att vi ska hinna glömma igen.
Vår och vi är fortfarande här.
Lawson, om vi skulle ta en flaska vin och gå ner till floden som vi brukade.
Vad tycker du om det? Minns du flickan som brukade bada näck?
-Vad var det hon hette? -Jag vet inte. Hon är uppstånden.
-Tror du vi ska bo ihop i himlen med? -Om vi lyckas ta oss till himlen...
...så kommer alla att vara där och jag kan välja vilka syndare jag vill.
-Jag är roligare än alla tillsammans. -Det tror jag säkert.
-Pursy kan säkert få studiestöd. -Glöm det där.
Hon pluggar vidare efter allt vi lärt henne, och vi åldras och blir fula här.
Och varenda vår kan bli vår sista. Jag vill gå till floden nu.
Varför är du en så dramatisk gammal jävel?
""Jag vill bara andas in varenda dag."
""Lycka tar igen på höjden det den saknar på längden."
-Robert Frost. -Kom nu...
-Du vet att hon kommer sakna oss. -Åker hon är hon borta. Punkt, slut.
Jag vill gå till floden nu.
Jag behöver lugn och ro. Jag har mycket inför examen.
Måste skriva en novell, en dikt eller nåt, men kommer inte på nåt.
-Jag klarar inte av det. -Jag känner dig, du klarar dig.
Vi ses sen.
Hej, älskling.
Jag har väntat på dig hela dan.
Lee, vad gör du här? Hur hittade du mig?
Du luktar gott. Ska du inte be mig komma in?
Jag har kört hela natten, och jag har med den här till dig.
Det här stället liknar dig, alla damtidningar du läste....
Jag läser dem inte längre, har inte tid.
-Vad gör du nu? Jobbar som servitris? -Nej, jag... Det angår inte dig.
Får jag...?
Du måste ha det bra. Ingen hyra och det här stället slår ju trailern.
-Lee, vad vill du? -Vad menar du?
Jag ville se att du har det bra, när Lorraines dårar till vänner åker ut.
-Vad talar du om? -Snubbarna du tvingades bo med här.
Hur vet du vilka jag bor med?
-Nån advokat skickade brev till dig. -Som du förstås öppnade.
Deras år är snart till ända, och jag har försökt bli en bättre person.
-Och jag har saknat dig så... -Det står att huset blir mitt 1:a juli.
Ja, jag vet. Det visste inte du.
-De där nollorna ljög för dig! -De är inga nollor, de är mina...
-Dina vadå? -Du kan inte kalla dem nollor.
-Jag har ett riktigt liv nu, med skola. -Ett riktigt liv?!
I motsats till det skitliv vi två hade. Du har förstås en karl också.
Män som ljuger för att få tak över huvet-
-eller får de nåt annat för sitt besvär?
De utnyttjade dig, Purslane, precis som de utnyttjade Lorraine.
-Försvinn. -Bussigt! Jag kom för att träffa dig.
Du går i skolan nu. Mycket lustigt.
Men kom ihåg en sak, Purslane. Ett ogräs är bara ett ogräs.
-Hur vacker blomman än är. -Så intelligent, försvinn nu! Försvinn!
Vad fan händer? Hon måste hålla på och städa eller nåt.
Hon har låst dörren.
Pursy, öppna, gumman!
Pursy, det är vi.
Pursy, gumman, öppna!
-Pursy, du har låst dörren. -Jag sa ju att det skulle gå så här.
Åh, nej! Herregud, hur?
Vi går, hon behöver lite tid.
"Gå er väg för alltid."
-Två dar och ingen har sett henne. -Hon bad att få vara ledig i helgen.
-Inte ett spår... -Ray sa att hon ringde tidigt i morse.
-Hon smet bara iväg? -Troligen med flit.
Du har inte varit till nåt särskilt stöd i den här pärsen.
Ni stannar ju hos mig. Ni kan gärna gå nån annanstans.
Jag kan fixa detta. I morgon ska hon till skolan. Jag ställer väckarklockan.
Jag går upp tidigt och talar med henne på vägen, reder ut det hela.
Vi har ingen väckarklocka.
TILL SALU
Gumman, vi har väntat på dig.
Vad tycker du? Det är bara dina favoritfärger.
Och gissa vilka som hjälpt till? Ray och Ike och till och med Earl.
Det höjer säkert priset, så tack.
Jag fattar inte varför du måste iväg så snart.
Vi förblir vänner. Det är dom jag vill komma bort ifrån.
-Du vet att de inte ville dig nåt illa. -Fixa i köket, så avslutar jag här.
Min älskade Purslane, jag är bättre och längtar efter att träffa dig.
Tiden verkar stå stilla men för lång tid har gått, mycket finns att säga.
Jag skriver hela tiden till dig, men vågar aldrig skicka mina brev.
Jag vill att du ska ha dem nu, att du ska få veta vår historia.
Jag skulle vilja att du fick lära känna din pappa, fick veta att felet är mitt.
Jag skrev den här sången till er båda.
" MITT HJÄRTA JAGADE ALLENA""
Var vill du att jag ställer dina glas?
Vad är det?
Hur kunde du tala om henne hela tiden och aldrig berätta det här?
Är det sant?
""Din sång berörde min själ. Bobby Long""
Jag har alltid misstänkt det, men hon berättade det aldrig.
Jag älskade henne först och så kom Bobby hit och helvetet brakade lös.
Bobby var fortfarande gift. Han insåg aldrig vad hon kände.
Hon jobbade så hårt på att bli drogfri.
Och när hon blev det, kom hon hem för en stor show på Howlin' Wolf.
Den här showen?
Datumet stämmer. Hon sa att din mormor skulle komma hit med dig.
Men hon kom aldrig och det gjorde inte han heller.
Hon var förkrossad över att ingen av er var där.
"Min älskade Bobby, jag mår bättre, kommer hem och sjunger en ny sång."
""Snälla kom, nån jag älskar är där och jag vill presentera er för varann."
Det här var du, gumman.
Du och Bobby.
Jag kan inte tro det.
Hur många armar har hållit om dig?
Och hatat att låta dig gå?
Hur många? Hur många? Det undrar jag
Och jag vill egentligen inte veta det
Hur många läppar har kysst dig?
Och fått din själ att glöda?
Hur många? Hur många? Det undrar jag
Men jag vill egentligen inte veta det
Varför dricker du den skiten? Den tar ju kål på dig. Såg du inte Lorraine?
Ibland får du mig att må så illa.
Du lever i en fantasivärld där livet är en bok och ingen ansvarar för skriften.
Alla idioter vet att böcker är bättre än livet. Just därför de är böcker!
Pursy, du har all rätt att vara ilsken. Vi förtjänar det.
Men när du är klar kan vi väl alla sitta och prata som en familj.
Som en familj! Som den du splittrade? Ska vi bli som den familjen?
För det lustiga är att enligt Lorraine är jag din familj.
Kunde du inte räkna till nio månader?
Jag fattade inte varför hon ville att jag skulle bo med er, men...
Du är min pappa.
Jag bara...
Älskade du henne?
-Älskade du henne? -Ja, jättemycket, men jag...
Jag önskar att vi aldrig fått veta det.
Nej, gå inte, Pursy.
-Gå inte din väg. -Det är för sent.
Nej, det är det inte.
Du har mig nu, gumman. Du är inte ensam längre.
Låt mig vara här för dig. Vad kan jag göra? Säg!
-Vad, gumman? -Minns du mina påhittade minnen?
Det mest patetiska med det var att jag hittade på minnen om mig själv.
Föräldrar har jämt en massa historier om sina barn.
Typ ""visst var det sött när Suzie inte kunde säga super-kali-fan", eller nåt.
Folk minns en massa lustigheter. Du har väl massor om dina barn?
Ja.
Jag kände att jag kanske gjorde söta eller lustiga grejer som barn...
... men där fanns ingen som såg på.
Jo, jag var där, gumman, jag var där.
Det varade inte länge, men jag var där.
Kommer du att berätta hur hon var? Varenda liten detalj om henne?
Och om mig också, för jag tror att jag verkligen måste få veta... nu.
Jag vill inte sälja vårt hus, jag älskar det, men jag var så arg på er.
Förlåt mig.
Jag minns inte hur man gör.
Jag hjälper dig.
Fan, din fot är ju blå.
Jag har tränat på att gå med skon. Foten har bara domnat.
Det ska inte finnas nåt skäl för min dotter att skämmas för sin pappa.
-Hur ser jag ut? -Skitsnygg. Hur ser jag ut?
Du är rätt så snygg.
Håret spretar upp.
Så där.
Herregud, ni ser ut som vanliga skattebetalare.
-Jag kanske inte är rätt klädd. -Jodå, men dra upp gylfen.
-Är du redo se vår dotter ta examen? -Ja, det är jag.
-En dag vi ska vara tacksamma för. -Ja.
Tysta nu, allihop!
Jag vill utbringa en skål för min så vackra dotter Purslane Hominy-
-som är min alldeles egen guldflicka.
Cecil sa tidigare idag att idag är en dag vi ska vara tacksamma för.
När jag ser mig omkring upptäcker jag många jag inte satt tilltro till.
Jag är tacksam för en Gud som jag trodde hade övergett mig.
Ett barns kärlek, som med Guds vilja kommer att gå på college i höst.
Och inte på nåt sämre college, heller!
Mitt barn är intelligent. Smartare än farsan. Det är helt klart.
Pursy, du har lärt oss två dårar ett och annat.
Och med T.S. Eliots härliga ord :
"Vi ska inte sluta utforska."
"Och när vi utforskat klart kommer vi att nå fram till vår utgångspunkt."
"Och lära känna platsen för första gången."
Och det är vad du har gett farsan.
Och det är han dig evigt tacksam för. Kom nu och dansa "Alabama Shuffle".
Spela nu den där långsamma låten som jag bad om.
"VI ÄR OCH FISKAR. VI SES DÄR."
Vissa människor når en plats i tiden då de kommit så långt de kan.
En plats där fruar och jobb krockar med åtrå-
-det man inte vet något om och det man inte ser.
"Se vad som är osynligt och du ser vad du ska skriva. "
Det var så Bobby brukade säga.
Det var de osynliga människorna han ville leva med.
De vi går förbi varenda dag. De vi ibland blir.
De i böcker som bara lever i någons fantasi.
Han var en man som var ämnad att gå igenom livet och inte runt det.
Han visste att närmaste vägen till himlen var rakt genom helvetet.
Men sanningen om hans handikapp låg i ett sinne-
-som var både stärkt och försvagat av alltför många historier-
-och vägen han valde för att bli nån.
Bobby Longs svaga punkt var hans förälskelse i allt han såg.
Och jag tror att om folk vill tro på nån slags rättvisa-
-så fick Bobby Long sin för en sång.
Oversætning : Marianne Marty